Илия Волен
Ваклушка

chitanka.info

— Да изнасям ли и фенера, като тръгнем?

— Па защо ти е! То е грейнала една месечина на двора, сякаш е денем. И така ще ги изловим.

Стрина Здравка пристъпи до кошарата и се изправи край вратника. Овцете бяха налягали вече и преживяха, пък агънцата лудуваха в сребристата пролетна нощ. Пет-шест тичаха околовръст, като весело потропваха, но когато се изкачиха на тора, за миг спряха. Предното надникна от купчината и се подвоуми. Торът се порони под крачеца му. То рипна, огъвайки се във въздуха като рибка, и припна по-нататък. Наскачаха и другите и се погнаха пак. Едно бе се покачило на майка си, ровеше с крачец по гърба й и душкаше, сякаш я пощеше. Друго пък бе се изправило въз един от диреците на сайванта и любопитно почукваше с коравото си копитце по сухото кафяво дърво.

Само едно се луташе из стадото и мушкаше налягалите овци, като търсеше да бозае. Стрина Здравка се взря, но не можа да го познае.

Както се радваше на агънцата, по едно време тя нададе ухо към сайванта и затаи дъх. В тишината пристигна до нея тежко отсечено пъшкане.

Вратницата скръцна. Овцете се размърдаха и медникът прокънтя.

Като мина еднъж-дваж из налягалата стока, стрина Здравка спря до плета, в сянка, и се наведе. Овцата, която пъшкаше така тежко и отсечено, беше Ваклушка. Тя я поразмърда, дано стане, но овцата и не погледна стопанката си и все така омърлушено стоеше, все така тежко пъшкаше. Агънцето й изскочи отнякъде и взе да се върти около нея. Ваклушка само го изгледа и пак не мръдна. Стрина Здравка се пресегна, та дигна агънцето и като го милваше, приказваше му:

— Пъструшке, Пъструшке! Чакай ма, Пъструшке! Що рипаш така? Ох, то ми не е бозало. Мама ще ми го подои! Гладничко ли ми е, а?

Тя постоя над Ваклушка с агънцето подръка и шавна, та го подои под една млечна.

Стрина Здравка раздига овцете. Агънцата се разтичаха и всяко наколеничи под майка си да бозае. Майките побутваха с муцунки рожбите си по развъртените вирнати опашки и те още по-силно ги въртяха, още по-силно смучеха.

— Ух, шанто шантава, що ми стоиш? Много имаш мляко за твойто си, ами пък и на две се разкрачила! — скара се стрина Здравка на една кротка овца и отпъди чуждото агне от вимето й.

— Ами ти ма, лудноше луда, още му не даваш, а? Млада си, та му е редът! — пристъпи тя пък към друга и я хвана да държи на агънцето. — Доде те не връзвам пет-шест зарани о плета, няма да стаяш ти човек!

Агънцето на Ваклушка беше дотичало, но стрина Здравка, като го предумваше, че му стига, нежно махаше с ръка и му не даваше да пристъпи. И още се неразправила с него, усети, че нещо я дърпа отзад. Едно агне й бозаеше сукмана. Стрина Здравка се засмя и отстрани него пък с крак.

Щом излязоха и децата, отлъчиха агънцата и се спряха при Ваклушка. Овцата беше разритала наоколо, забила глава в тора и по-тихо, но по-бързо пъшкаше.

— Па не знам барем откога е. Не питахме дяда Въля пасла ли е днес, не е ли пасла! — обади се Витан замислено и със смешно дебел глас.

— Не е пасла? Тя ако не е пасла, той да е казал човекът! — бързо и малко сопнато отвърна кака му Бойка.

— Аз си стоя до вратника и чувам, че овца пъшка, ама си мисля: а, препасла е някоя днес, горко й, затова пъшка. Кога се ослушах, кога влязох, о-о, що да видя! Ваклушка болна.

Изправиха я полека да я откарат в къщи.

Децата я крепяха и я забутаха към къщи, като се караха нещо, а стрина Здравка се изви, та затвори вратницата и както беше зяпнала, мъчеше се да й сложи желязната гривна.

Една звезда се отрони и потече като сребърна сълза по небето.

Като домъкнаха Ваклушка в къщи, тя се просна на земята. Стрина Здравка запали фенера и минаха с Бойка в килера. И след като тършува дълго из дрехите и по гредите, донесе в две бели пожълтели кърпички шапиче и чер оман. С тоя изсъхнал и почернял бурен щяха да лекуват болната. Лекът беше поставен в хляб и така й го поднасяха, но тя дърпаше глава, стискаше уста и риташе. Стрина Здравка, както беше й прихванала главата и се бореше, по едно време й се озъби:

— Я гледай, пък и не ще! Не види се докъде я докарала, ами пък и не ще, работницата! За твое добро е… Я чакай ма! Шантоше!

И в яда си я поудари.

В залисията си бяха забравили да угасят фенера, като влязоха, та светеха и лампата, и фенерът, и сега, като рече стрина Здравка да си почине, забеляза това.

— Угаси барем фенера! — сопна се тя на Бойка. — Или и двете да горят. Много има пари за едната. Цъфнали сме!

Бойка дигна фенера спроти лицето си и го духна.

Най-сетне, де с глъчка, де с борба, натикаха хляба в устата на Ваклушка. И щом я оставиха на мира, тя се укроти и не пъшкаше така тежко, както преди. На стрина Здравка й поолекна и се унесе в спомени:

— Пролетта, кога се оягни… На полето бе се оягнила и вечерта дядо Въльо, какъвто си е веселяк, набол под калпака си теменуги, кукуряци, току спря пред вратника и повика: „Здравке, вика, дай кръчмата! Ето го, нося го.“ И като го хванал за предните крачка, ми го подава. Пък то едно агне! Като мряна едро и шарено, шарено! Като детел. През есента дядо ви, бог да го прости, беше докарал един овен долу от Полето, та го пусна в овцете. Пък те, къде-къде са по-добри полендашките овце. И вълната им, и млякото им, и едри и все вакли такива. Ама само това се отне и беше като тях си… Ха-ха — тихо и замислено се засмя стрина Здравка, след като помълча малко. — Сякаш го гледам сега! Като го сложих до майка му, и то, с разкривени крачка такова, защрапука нанякъде. Тя заблея и тръгна по него. А като се наведе да го лиже, то клекна в тора и се замърси. Заваля се. И още на другата пролет беше с агне. Женско оягни. Витан знае. Оттогава той вече пое овцете да ги гледа.

Наистина, три лета ходи Витан овчар. Сутрин — кръстосал кратунка и торбичка през рамена, с кабаница на ръка, с тояга — отваряше кошарата и подкарваше стадото. Отстрани вървеше Гривчо и радостно мяташе в утрото рунтава опашка. Както всякога, Ваклушка водеше. На шията й се люлее и весело нарежда с тънък ясен глас жълтият медник. Тя не беше вече онова пъстро разгалено агне с червен конец около гушката, а едра белоруна дзвизка с две черни лъскави петна около очите; тъмните пояси по нея бяха изчезнали. През деня Витан сваляше овцете в долищата на ладовина и зелена цяла трева, а привечер, като омекнеше слънцето, ги изкарваше по ливадите и ги увираше между кукурузите. Ако наоколо му биваше пусто, помамваше Ваклушка, затикаше звънеца с шума и я откарваше навътре в кукуруза, да яде боб листак и кощрява. Когато вече се улисваше и забравяше за нея, дочуваше тихо шумолене. Той трепваше и плахо впиваше поглед в кукуруза. На края на кукуруза заставаше Ваклушка, кръстата от ядене, спираше за миг кротките си умни очи на него, сякаш му благодареше, и мълком пристъпваше, та се намесваше в стадото. Витан оттикваше звънеца; над утихналите ливади отново се разливаше бистрият му засмян звън и едрите гъсти гори наоколо отново се огласяха и оживяваха.

Колкото пъти през деня бъркаше в торбичката си да си отчопли хляб, Ваклушка се отделяше от стадото и с вирната глава, със ситни тропливи стъпки се отправяше към него. Той й поднасяше къшей и тя го ядеше из шъпата му, като мяташе глава. И когато вече я отбутваше с ръка, закрепваше се да пасе някъде близо около него. Вечер пък й изсипваше трохите на тревата.

Като се мръкнеше и подкарваше ситото стадо надолу по дълбокия път, всичките овци се разиграваха; Ваклушка рипваше само веднъж-дваж и мъдро тръгваше посред пътя, сякаш разбираше, че не й прилича със звънеца на шията да се мята от слог на слог.

Реката светлееше долу и се виеше около селото, къщурките свежо се белееха по нанагорнището из зеления овощак, а над тях се издигаше син, вечерен дим.

Когато се ожънеше и станеше широко, Витан и дядо Въльо намесваха овцете и ги пасяха нощем на месечина. Стадото се разпръскваше из тъмните топли стърнища и се закрепваше. Широкото лятно небе грее от звезди, Балканът се е дръпнал на юг и се снишил, сякаш се прибрал да спи, надолу по мътната безкрайна равнина като петна се чернеят горите, а тънка, бяла мъгла е прикъткала за сън под крилата си умореното село. Дядо Въльо няма-няма, па ще се изстъпи и ще извика из цяло гърло и колкото му глас държи:

— А-а̀ааа!

Дебелият му дрезгав глас ще се разнесе надалеч и нашироко из тихата топла нощ и в тоя си час като ехо ще му отвърне от друг връх някой овчар:

— А-а̀аааа!

Така се разсънят овчарите. Но Витан не можеше да издържа, та често, както лежеше по гръб в някоя бразда и разговаряше със звездите, се унасяше в дрямка. Когато Ваклушка го сгаждаше заспал, спираше се над него, започваше да го лиже по лицето и той се будеше.

Бялата кръгла месечина се издигаше високо, падаше роса, а овцете започваха да прилягват. Дядо Въльо изсвирваше силно, проточено с уста и повеждаше стадото към кошарите.

През топлите дни Витан често прекарваше овцете през реката да се изкъпят и тогава Ваклушка ставаше бяла като сняг. Той толкова й се радваше, че щом стадото вземеше из горските пущинаци, все по нея вървеше и я вардеше да не оставя вълната си по трънака. Есен, когато овчето мляко става толкова гъсто, че се влачи, тя сама пълнеше една паница и даваше да я доят, докато се застудеше.

И другите овце от тая порода бяха добри, но нейната вълна и нейното мляко нямаха…

Витан излизаше все по̀ на плитко из спомените си и вече дочуваше, че майка му и сестра му говорят нещо, но какво говореха — не разбираше. Едва когато чу името си няколко пъти наред, се сепна.

— Какво си се заплеснал така! — сгълча го майка му. — Не видиш ли я, че ще умре пущинята! От мойта глава да опустее, от друга не! Че останах аз да се разправям с тях. Я чакай ма, работнице! Та пък и не щеш!

И тя се мъчеше да налее в устата й чорба от скълцан чеснов лук.

— Ами… да ида да повикам дяда Въля. Той, човекът, все ще знае — страхливо промъмра Витан.

Бойка беше спряла на него злоради очи:

— Ще идеш! Ще будим хората! Не пристъпи да ни помогне, ами все ще приказва, каквото не влазя в пътя!

— Е, пък!… Ти ли ще ми заповядваш какво да приказвам!

— Пак ли почнахте? Яжте се, яжте се! Да легна, та и мене изяжте! — тихо и отчаяно уговаряше стрина Здравка децата си, но след това изведнъж избухна: — Като сте се закарали от отзаран, аз видях, че не е на добро! Нещо ще дойде до клетата ми глава. И ето я, ще умре пущинята! Така се ядехте, когато да ни остави баща ви!

И като помълча, тя добави по-меко и замислено:

— Ама и вие не сте криви. То Нещо ви кара.

Повече от чорбата стрина Здравка разля по сукмана си и по земята, но можа да налее малко и в устата на болната. Муцунката на овцата цяла беше измокрена, а една бистра капка бе спряла на черните влакънца, сякаш бе се отърколила от очите й. Стрина Здравка се наведе, та я изтри:

— Какъв огън излиза от устата й. Дали й е лесно и на нея, или й не е лесно! Боже, как не бе ти мило? Най-добрата ни овца! Вълната й беше тънка като свила и мека, мека, като душа мека! — И като почака да попие влагата на очите й, тя добави: — Каквото ще сме сухотни това лято, тя щеше да ни пооблажва кога-годе с млечице, пък сега…

— Ще ни останат само тринайсет — обади се Бойка.

Стрина Здравка я погледна, след това попремига към тавана, като пресмяташе нещо наум, и когато отново свали поглед, очите й бяха оживени от някаква радост:

— Ще останат да даваме на дяда Въля триста и деведесе. Толкова ли са, Бойке?

— Толкова. Без трийсе, толкова.

— Гергьовден иде. Отде ще му се съберат пари, не знам. Ледена съм.

Ваклушка беше сложила глава на земята и така тежко пъшкаше, че едрата вълна по нея се делеше; очите й бяха широко разтворени, замъглени и червени от отраженията на огъня; из устата й течаха лиги.

Отвън сливата дращеше по здрачения прозорец, като някакъв тъмен дух, който напира да влезе.

Стрина Здравка седя с децата, седя, па ги ували сън, та духна лампата и си легнаха. Друг път, като угаснеше лампата, и един щурец се обаждаше от стената. Но тая нощ щурецът не посмя да запее.

На заранта намериха Ваклушка просната на земята и подута, а пред устата й стояха сдъвкани късчета хляб и люспи от чеснов лук. Стрина Здравка я побутна оттук, побутна я оттам, но овцата бе се вдървила вече. Витан се обади да я не скубят, ами да я заровят в градината така, както си е с вълната.

— Луд ли си! — учуди се майка му. — Че как ще кайди-сам да заровя тая хубава вълна в земята? То ме не е грях.

Но нито Витан искаше, нито пък на стрина Здравка й даваше сърце да посегне да скубе Ваклушка. Бойка, като по-якосърца, повика на помощ две-три съседски деца и я отвлякоха зад къщи.

Стрина Здравка и Витан бяха прикарали колата до кошарата и товареха през плета тор, да го изкарат на по-гладните ниви.

Едно шарено агънце тичаше из стадото, спираше се ту пред една, ту пред друга овца и жално блееше.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.